For best IPTV provider, please visit: www.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: www.IPTV.CAT
- Hei. Hvordan går det? - Bra. Takk.
- Hvem skal jeg skrive den til? - Bobbi med i.
Du sier i prologen
at du skrev denne boken for å bedre forstå og akseptere døden.
Ja. Det føles unaturlig at noe levende må dø.
Takk.
Ingrid... Vi har sittet her en time.
- Faktisk litt over en time. - Det er fortsatt mange som venter.
Ja. Vi gjør som du vil.
Kan du signere min?
Stella! Jeg så deg ikke. Hvorfor kom du ikke rett opp til meg?
Jeg var flau.
Du tiltrekker mange folk! Mange unge. Ikke bare kvinner.
Stella, dette er Anne. Anne, min venn Stella.
- Jeg blir til jeg har signert for alle. - Jeg sørger for at ikke køen blir lengre.
- Jeg har ikke sett deg på evigheter. - Jeg bor i Boston nå.
Jeg kom for å treffe sønnen min, og for å besøke Martha på sykehuset.
Du vet at hun har kreft, ikke sant? En aggressiv form.
Martha Hunt?
Ja.
Hun er på Manhattan Memorial kreftsenter. Jeg trodde du hadde hørt det.
Nei. Jeg har ikke sett henne på årevis. Jeg kan ikke tro at Martha er syk.
Hun blir veldig glad hvis du besøker henne.
Selvfølgelig.
Selvfølgelig skal jeg det.
Takk for at du kom. Det satte jeg stor pris på.
- Gratulerer. - Takk.
- Vi ses snart. - Takk. Ha det.
Hei.
- Hvem skal jeg skrive den til? - Frances.
- Er det deg? - Nei, kjæresten min.
- Hun beundrer deg veldig. Jeg også. - Takk.
Kan du skrive: "Det vil ikke skje igjen"?
Det er klart jeg kan.
Ok, takk. Det vil ikke skje igjen.
Jeg håper ikke det.
Hei. Jeg skal besøke Martha Hunt. Jeg tror hun ligger i 16. etasje.
Ok. Et øyeblikk.
Ja. Rom 1614. Heisen er i enden av gangen til venstre.
- Takk. - Bare hyggelig.
Martha?
Ingrid!
For en overraskelse! Hvordan hørte du om det?
Jeg møtte Stella. Hun fortalte det.
Unnskyld, jeg visste ikke at du var syk.
Du med jobben din og jeg med min. Tiden har løpt fra oss.
- Ja, og jeg bodde i Paris. - Jeg har lest om deg.
Jeg vet at du har gitt ut en bok til som gjør det veldig bra.
Takk for det.
Så...
Hvordan har du det?
Du er sikkert lei av å fortelle det til alle.
Det er livmorhalskreft, tredje stadium.
Det kan ikke opereres, men de behandler meg.
Så jeg dør ikke med det første.
Jeg har blitt forsøkskanin for en eksperimentell behandling,
og resultatene er bedre enn forventet.
- Flott! - Ja.
Fantastisk! Det ser ut som om du er ved godt mot.
Jeg svinger mellom eufori og depresjon.
Så leit.
Nei, det er normalt, og legene advarte meg.
Oppturer og nedturer.
Det høres absurd ut,
men etter å ha forberedt seg på å møte slutten
føles det nesten skuffende å skulle overleve.
- Ikke si det. - Jo, jeg var forberedt på å dra.
Da jeg fikk diagnosen, ville jeg ikke ha behandling.
Jeg er glad du ombestemte deg.
For bare tanken...
Og at jeg ikke hadde visst...
Uansett, jeg innså at jeg ikke...
Jeg er ikke klar til å takke for meg riktig ennå.
Men jeg hadde virkelig vennet meg til tanken.
Det er sikkert bra å venne seg til tanken, men uten å gi opp, ikke sant?
- Du har opplevd mange kriger, husker du? - Jeg lever med dem hver eneste dag.
Å, Ingrid, jeg er så glad for å se deg.
Jeg har holdt på å ringe deg tusen ganger.
Jeg også! Det er helt tullete at vi ikke har møttes.
Nå skal jeg besøke deg til du blir lei av meg.
Vil du det?
Lover du? Det skal jeg minne deg på.
Datteren din vet vel om det.
Ja.
Da jeg fortalte henne at jeg ville avstå fra behandling,
sa hun bare:
"Det er ditt valg."
Punktum. Som om det var noe trivielt som ikke hadde noe med henne å gjøre.
Hvordan går det med dere to?
Det samme som alltid. Vi har knapt kontakt.
Hva jobber hun med?
Hun gjør det bra som agent for klassiske musikere.
Det høres kanskje forferdelig ut,
men jeg føler ikke at hun er datteren min.
Jeg fantaserer ofte om at hun ble forbyttet ved fødselen.
Hva snakker du om? Hun ligner deg på en prikk.
Hun har ansiktet ditt.
- Hun så meg aldri som en morsfigur. - Hvorfor ikke?
Jeg var tenåring da jeg fikk henne.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre med en baby.
Og da vi begynte å jobbe i Paper Magazine, husker du?
Da levde vi for det meste om natten.
- Husker du New York på 80-tallet? - Ja.
Alt som var viktig, skjedde om natten.
Og så begynte jeg som krigskorrespondent
på konstant reisefot. Og det hjalp jo ikke.
Arbeidet mitt tok helt over.
Jeg var aldri det en mor skal være.
Men Michelle begynte å hate meg lenge før jeg var så mye borte.
Jeg husker at jeg følte motviljen hennes selv da hun var liten.
Hun viste det veldig tydelig.
Hun hatet det å ikke ha en far.
Hun så andre jenter med fedrene sine og ville vite om sin.
Først sa jeg at jeg ikke visste hvem han var, men...
...det gjorde bare ting verre.
Jeg løy for henne.
Selvsagt visste jeg hvem faren hennes var.
Han het Fred.
Vi datet noen måneder før han ble innkalt
og sendt for å kjempe i Vietnam mot slutten av krigen.
Da han kom tilbake et år senere,
var han en annen.
Fred! Hva har skjedd?
Han var en ødelagt leke.
Du... Det går bra.
Jeg er her. Det er over nå. Du er hjemme igjen.
Men det er ikke over for meg.
Krigen raser fremdeles inni hodet mitt.
Jeg blir ikke kvitt den.
Jeg hallusinerer hver eneste dag.
Og jeg var høy nesten hele tiden.
Jeg vet ikke hva jeg skal gjøre med livet mitt, men jeg kan ikke bli her.
Det går bra. Bare gjør som du vil.
Tenk på hva som er best for deg.
Ok.
Takk.
Kan jeg kysse deg?
Vet Michelle om dette?
Hun begynte å spørre om faren sin så snart hun kunne snakke.
Men du kan ikke forklare noe sånt til et barn.
I puberteten skapte hun en avgrunn mellom oss
som kom til å definere ungdomstiden hennes.
Men da var jeg ikke lenger der.
Jeg var i New York, med deg, og levde mitt eget liv.
Jeg avtalte å møte Fred en kveld for å fortelle ham om situasjonen.
Jeg tok et kurs i førstehjelp,
og fordi jeg er krigsveteran, har de ansatt meg på et sykehus i San Diego.
Det er gode nyheter, ikke sant?
Jeg har noen nyheter til deg også.
Jeg er gravid.
- Er du gravid? - Ja.
Men jeg hadde tenkt å flytte til San Diego neste uke. Hva gjør vi da?
Foreldrene mine vil støtte meg uansett hva. Så jeg er ikke alene.
Jeg tror ikke at å jobbe på et sykehus var det beste for en så skadet person.
Det er det nærmeste man kommer krig.
- Han trengte terapi og rehabilitering. - Ja, det hadde vært mer fornuftig.
Men han ville gjøre noe nyttig for å lette samvittigheten sin.
Han mente at å hjelpe folk som kjempet mellom liv og død,
var hans beste sjanse til å fred i sinnet.
Jeg kunne bare frita ham for alt ansvar.
Han dro før Michelle ble født.
Han møtte henne aldri.
Han ringte aldri for å spørre om henne.
Når fortalte du henne det?
Hun var omtrent tolv år.
Hun ville vite hvor han bodde.
Og jeg visste det ikke lenger.
Hun maste på meg,
så jeg kontaktet en gammel venn av ham fra videregående,
som så fortalte meg at Fred hadde giftet seg
og var nylig gått bort.
Jeg ba ham om konas nummer.
Og så ringte jeg henne. Jeg ville vite hva som hadde skjedd.
Hun sa at de var på vei hjem etter en tur.
Er det røyk?
Ja.
- Det er noe som brenner. - Det er et hus.
Vi må ringe brannvesenet.
- Stopp bilen. - Fred...
Hva gjør du?
- Jeg skal ta en titt. - Nei! Det er galskap.
- Det kan være noen der inne. - Fred, stopp!
Ikke gå inn, det er farlig! Se på meg, jeg er her.
La oss finne en bensinstasjon og ringe brannvesenet.
- Hører du ikke skrikene? - Nei, jeg hører ingenting.
Fred, vær så snill!
Fred! Ikke gå inn dit!
Hører du ikke skrikene? Det er noen der inne som roper om hjelp!
Fred!
Sir!
Vær så snill, hjelp meg!
- Vær så snill! - Kom igjen!
- Mannen min er der inne! - Sett i gang!
Mannen min er der inne!
- Han trodde han hørte noen rope om hjelp. - To slanger rundt på baksiden!
Han gikk inn for å redde ut de som er fanget av brannen.
Sett deg i bilen. Ikke gå nær huset. Er det andre her?
- Jeg vet ikke! - Sett i gang, karer!
Det er en mann der inne! Sett deg i bilen, frue.
Inn gjennom det øverste vinduet.
Sånn ja. Det vil eksplodere.
Ok, gutter.
Beklager, det var ingenting vi kunne gjøre.
Han kom seg ikke opp til andre etasje.
- Han må ha besvimt av røyken og flammene. - Og de andre omkomne?
Det var ingen andre. Huset har vært forlatt lenge.
- Det var bare mannen din. - Men han...
Han sa at han hørte rop om hjelp...
Det er umulig, frue.
Det var ingen andre der.
Det er sant.
Jeg hørte heller ikke skrikene.
Jeg prøvde å stoppe ham, men...
- Han hørte ikke på meg. - Han var veldig modig.
- Fortalte du Michelle alt dette? - Jeg måtte ut med alle detaljene.
Hun fikk til og med hennes fars kones telefonnummer.
Vet du hva?
La oss få deg tilbake i sengen. Du er sliten.
- Ja, men jeg må fortelle deg en ting til. - Vi kan snakke mer senere.
Så en dag...
- ...ringte Freds kone meg. - Ja vel.
Og hun ba om en adresse. Hun ville sende meg noe.
Og kort tid etter
fikk jeg en hilsen i posten og et brev
som kona hadde fått av Michelle,
hvor hun hadde fortalt hvem hun var, og sagt at det var hun,
Freds datter, som hadde vært i det brennende huset.
"Det var meg han prøvde å redde.
Det var meg han døde for."
Det sa Michelle til kona.
- Det er jo sinnssykt! - Ja.
Hei!
- Det er plageånden Martha. - Du er ingen plageånd.
- Hvordan har du det? - Fint. Jeg er hjemme.
Sykehuset har gitt meg noen dager fri mellom behandlingene.
- Kan du ikke komme på besøk? - Jeg er midt i å flytte.
Ja, da er du nok veldig opptatt.
Tja, du vet hvordan det er å flytte.
Men hvis du føler deg ensom, kan jeg stikke innom. Vi kan gå en tur i parken.
Jeg tror ikke jeg er sterk nok til det.
Nei vel. Men vet du hva?
La meg bli ferdig med dette her, så kommer jeg snart.
Takk, vennen min, men ikke føl deg forpliktet.
- Disse er til deg. - Du er en engel.
- Og jeg har med et par bøker. - Tusen takk.
- Vil du ha noe å drikke? - Jeg tar gjerne litt te.
- Urtete, om du har det. - Ja visst.
- Jeg setter disse i en vase. - Ok.
Og alt dette er til deg. Du må spise opp alt sammen.
Jøss! Jeg skal gjøre mitt beste. Jeg elsker frukt.
- Holder du på med en ny bok? - Ja, det gjør jeg faktisk.
Jeg gjør research om maleren Dora Carrington...
...og hennes intense forhold til forfatteren Lytton Strachey.
Han her.
Strachey var homofil,
og hun giftet seg med den heterofile mannen som han var forelsket i.
Så historien handler om den trioen.
Den er ikke banebrytende, men jeg vil se hvor den fører.
Se her.
Dessverre for henne var det en annen mer berømt maler...
- Leonora Carrington. - Ja, surrealisten Leonora Carrington.
Med et veldig lignende navn.
Dora var mest kjent for denne bisarre kjærlighetshistorien med Strachey.
- Hun viet 17 år av sitt liv til ham. - Jøss.
Det blir en fiktiv biografi, så jeg finner også på noen ting.
Jeg har aldri kunnet tillate meg det.
Jeg håper ikke det. Du er krigsreporter.
Ja, du må... Du kan ikke vise følelsene dine.
Du må stenge dem ute så du kan gjøre jobben din,
holde fokus midt i et eller annet helvete.
Kanskje jeg skulle skrive om deg i stedet.
Jeg tror ikke du vil like å skrive om sykdom og behandlinger.
Der tar du feil.
Jeg er bare en journalist, hekta på kriger og adrenalin.
Syns du ikke det er noe?
Det var ikke bare forferdelig. Livet gikk videre.
Det var én reportasje hvor jeg diktet litt.
Er det sant?
Men jeg publiserte den faktisk aldri.
Det var under krigen i Irak.
Den siste dagen før vi forlot Bagdad.
- Er du sikker på at dette er riktig vei? - Ja, bare ta til venstre her i smuget.
La oss gjøre dette kort.
Stopp her.
Martin, hva gjør du her i Bagdad?
- Du ser godt ut. - Takk.
Ja, beklager. Paco, Martin. Han er en karmelitt, som meg.
Hyggelig. Hils på Martha.
Hun er en genial journalist fra The New York Times.
- De er karmelittene jeg fortalte om. - Hyggelig å møte dere.
- Vil dere bli i Bagdad? - Ja, vi er her.
Men alene. Alle frivillige organisasjoner og Røde Kors har dratt.
Jeg vet det.
Situasjonen er ute av kontroll. Det er veldig farlig.
- Dere er også her. - Ja, bare på gjennomreise.
Vi drar så snart vi har snakket med dere.
Vi kan ikke svikte dem nå. Det er nå folket trenger oss mest.
Det er sant, men det er fortsatt ekstremt farlig.
- Men det er dere klar over. - Vi kan ikke svikte dem nå, señora.
Kan vi få ta et bilde av dere og hvordan misjonshuset er etterlatt?
Greit.
Dere kan fotografere huset og meg.
Men han vil ikke at familien i Spania skal se ham.
- Så de ikke blir bekymret. - Jeg forstår.
Men om vi kan få et bilde av deg, hadde det vært flott.
- Her? - Ja.
Kanskje et lite skritt nærmere... Flott, så jeg kan se konsekvensene.
Jeg tror du har det.
Hvor lenge er det siden vi så hverandre sist?
Fem år.
Jøss.
- Husker du Liberia? - Hvordan kan jeg glemme det?
Jeg har noen bilder av deg som vi ikke publiserte.
Jeg kan sende dem til deg. Eller til ambassaden.
Nei, behold dem, du. Da holder jeg deg med selskap.
Ok.
Det var skikkelig flott å se deg.
- Pass på deg selv. - Ha det.
Hvordan kjenner du karmelitten?
Vi møttes i Sierra Leone.
Vi innledet et forhold der.
- Er det sant? - Ja.
Etter det møttes vi flere ganger. Alltid på steder som var i krig.
- Hadde dere sex? - Selvfølgelig, ja.
Bernardo ga aldri avkall på fysisk nytelse.
Han var alltid på de mest konfliktfylte stedene.
Og jeg tror at sex var hans beste vern.
- Karmelitten er nok partneren hans. - Tror du det?
Ja. Det er den eneste måten du kan bli i Bagdad og ikke være redd for krigen.
- For en fantastisk historie. - Jepp.
- Du våger ikke å skrive om det. - Nei, selvfølgelig ikke.
Men hvordan ser han på dette med synd?
Føler de seg ikke skyldige? De er jo katolikker.
Ja, jeg vet ikke. Han snakket aldri om det.
Med alle grusomhetene man ser i krig,
har ikke skyldfølelse for sex noe å si. Du blir bare vant til det.
Det vet jeg.
Jeg skrev om kjærlighetshistorien deres slik jeg forestilte meg den.
Men den ble værende på datamaskinen min.
Så du skal skrive om Dora Carringtons gale kjærlighet.
Og hennes forbindelse til Virginia Woolf, som Strachey også var interessert i.
For en gjeng!
Jeg beundrer friheten deres.
Strachey døde av magekreft 18 år etter å ha møtt Dora,
og Dora levde knapt to måneder lenger før hun skjøt seg selv i magen.
Hun var bare 38 år gammel.
Jeg blir slått av symmetrien i den type handling.
Magekreften hans og at hun skyter seg selv i magen.
Ja, det slo meg også.
Jeg lurer på hva Virginia Woolf mente om Carringtons død.
Kanskje Virginia så det som en slags advarsel.
Et speil som gjenspeilte henne?
Som om de var skjebnebestemt?
- Tror du jeg også er skjebnebestemt? - Nei! Selvfølgelig ikke.
Du er den mest levende jeg vet om.
Denne uken starter jeg en ny eksperimentell immunterapibehandling.
De har prøvd den, og den ser ut til å ha god virkning på livmorhalskreft.
- Det er gode nyheter! - Ja.
- Si fra når jeg kan besøke deg. - Det skal jeg.
Apropos symmetri...
Husker du Damian Cunningham?
Hvordan kan jeg glemme ham?
Jeg arvet ham fra deg.
Den felles elskeren.
Jeg likte ikke at dere ble sammen etter at jeg hadde vært sammen med ham.
Du hadde slått opp og reist ut av landet.
Jeg hadde aldri gått tilbake til ham. Og jeg var ærlig talt aldri trofast.
Men han var en lidenskapelig og entusiastisk elsker.
- Og det håper jeg han var for deg også. - Jeg klaget ikke.
Hei.
Hva er det?
Det har ikke virket.
- Jeg har metastaser i leveren og i beina. - Å, Martha.
Jeg burde ha fulgt min første tanke og aldri utsatt meg for denne torturen.
Diaré, oppkast, tretthet...
Og så ende opp slik.
Jeg skulle aldri ha gitt etter for falske forhåpninger.
Hva sier legen?
At jeg har måneder igjen å leve, kanskje et år.
Han vil jeg skal fortsette behandlingen, selv om det ser håpløst ut.
- Kanskje den virker denne gangen. - Jeg vil ikke synke ned i selvmedlidenhet.
Men jeg er ingen stoiker. Beklager.
Jeg vil ikke gjennomgå uutholdelige smerter.
Du kan ikke beherske deg hvis du har store smerter.
Du kan ikke tenke klart.
Du kan bare tenke på én ting: den jævla kreften.
Jeg har alltid passet på helsen min. Nå angrer jeg på det.
Legen sier at jeg har et sterkt hjerte. Hva betyr det?
Vil kroppen min fortsette å kjempe, mens jeg lider til mitt siste ånderett?
Jeg vet ikke.
Jeg vet ikke hvordan jeg kan hjelpe deg.
Jeg er så lei for det.
Jeg syns jeg fortjener en god død.
I det minste uten kramper til siste øyeblikk.
Dø med en smule verdighet. Ren og tørr.
Men det er for mye å be om...
- Hva gjør du oppe, Martha? - Jeg er luta lei dette her.
- Kan du hjelpe henne? - Selvsagt. La oss få deg tilbake i seng.
Kom igjen. La meg hjelpe deg.
Sett i gang.
Sånn.
Jeg ender opp som narkoman.
Jeg er det vel allerede.
Det er greit. Virkelig.
Her, dette vil hjelpe.
Er du her ennå?
Ja.
Skal jeg be dem komme med middagen?
- Er du sulten? - Nei.
Ingrid...
Syns du jeg skal ta farvel med mine nærmeste venner?
Jeg syns du skal gjøre det du føler for.
Jeg vil bare ha fred og ro.
Har du tenkt på hvordan du vil bruke tiden din?
Og hvor? Er det et sted du har lyst til å dra?
Se.
Rosa snøfnugg.
Det måtte være noe bra med klimaendringene.
Tja...
Da har jeg fått opplevd det.
Husker du slutten på Joyces The Dead?
Så vidt.
"Snøen dalte.
Den dalte ned på den forlatte kirkegården,
og dalte stille gjennom universet.
Og dalte stille
som nedstigningen mot deres siste hvile...
...på alle levende
og døde."
Det begynner å bli sent.
Jeg bør komme meg av gårde.
- Tusen takk. - Vi sees i morgen.
Det er fortsatt en halvtime før filmen starter.
Skal vi gå inn før rushet?
- Nei. Det er noe jeg må snakke med deg om. - Ok.
Jeg vil ikke dø i ydmykende smerter. Jeg har fått tak i en eutanasipille.
Ikke spør hvordan. På det mørke nettet kan du finne nesten hva som helst.
Jeg har også en masse opioider mot smertene.
Ikke se sånn på meg. Jeg ber deg ikke om å snakke meg fra det.
Jeg vet ikke hva jeg skal si.
- Jeg håper du vil si ja. - Til hva da?
- Til at jeg ber deg hjelpe meg. - Hjelpe deg med hva?
Jeg har stått overfor døden flere ganger, men da alltid sammen med andre.
Vi journalister dannet en slags mobil familie.
Dette er en annen krig. Jeg er ikke redd for den.
Men som de andre gangene jeg sto overfor døden...
Jeg vil ikke være alene, Ingrid.
Jeg ber deg om å være i rommet ved siden av.
- Vi bør gå inn og sette oss. - Ja, ok.
Men jeg vil heller snakke mer med deg, hvis det er greit.
Ok.
Vet du når du vil gjøre dette?
Ikke helt.
Innen en måned?
Før jeg begynner å svinne hen, og du ikke kjenner meg igjen.
De neste ukene burde jeg ha det ganske bra,
men jeg vil gjøre det snart.
Legene tror jeg kommer tilbake for å fullføre behandlingen.
Det er best de ikke mistenker noe.
- Hvor vil du gjøre det? - Jeg vil ikke være hjemme.
Og jeg vil ikke tilbake til et sted der jeg har vært lykkelig.
Det er alltid en feil å komme tilbake til et sted du virkelig har vært lykkelig.
Da ødelegger du bare de gode minnene.
Ja, jeg forstår.
Jeg tror det blir lettere å gi slipp
hvis jeg ikke er i kjente omgivelser omgitt av familiære ting.
Jeg tror det vil holde meg tilbake.
Jeg foretrekker et ukjent sted.
Komfortabelt og trygt.
Og ikke for langt unna.
Trenger du min hjelp til å finne et sted eller få deg flyttet dit?
Nei.
Jeg kan ta meg av den delen.
Jeg trenger bare at noen er der med meg, i rommet ved siden av.
- Bør det ikke være en som står deg nær? - Vi er da veldig nære.
Ja, selvfølgelig er vi det. Herregud, vi er veldig nære.
Det var mange år hvor vi ikke så hverandre.
Hva med Stella?
Eller Maggie?
Eller Vanessa? Dere har vært venner siden dere var barn.
Jeg tenkte først på dem.
Jeg spurte dem alle tre. De ble skrekkslagne og sa nei.
De forsto det, men kunne aldri hjelpe meg med å ta mitt eget liv.
Absolutt ikke.
- Hva med datteren din? - Det ville ikke være riktig.
Jeg har vært en fraværende mor. Jeg vil ikke bry henne med min død.
Du kan i det minste snakke med henne og la henne være en del av det.
Vi er fremmede for hverandre, Ingrid.
Hun gjorde det klart da jeg fortalte at jeg tvilte på behandlingen.
"Det er ditt valg", sa hun.
- Og hun har rett. - Ja.
Folk vil at du skal fortsette å kjempe uansett hva.
Det er slik vi har blitt lært opp til å se på kreft.
Som en kamp mellom pasient og sykdom,
som vil si mellom godt og ondt.
Hvis du overlever, er du en helt.
Hvis du taper, tja...
Da kjempet du kanskje ikke hardt nok.
Folk liker ikke å bruke ord som "dødelig" eller "uhelbredelig".
De kaller det defaitistisk snakk.
Noe av det verste kommer fra kreftstøttegrupper.
Noen av dem kaller kreften en gave, en mulighet for åndelig vekst.
Pisspreik!
Folk bør se at dette er min måte å slåss på.
Kreft tar ikke livet mitt hvis jeg tar det først.
Og hvorfor skal jeg vente når jeg er så klar til å dra?
Er du helt sikker på at du er klar?
Absolutt. Siden den første diagnosen.
Du vet at jeg er fryktelig redd for døden.
Jeg vet det. Jeg har lest boken din.
Det var derfor jeg ikke spurte deg først.
- Men du forstår meg, ikke sant? - Jo.
Og jeg misunner deg. Du har kontroll over livet ditt.
Jeg trenger bare at du er hos meg i dagene før, som om vi var på ferie.
Jeg vil bare vite at når det skjer, er det noen i rommet ved siden av.
Det skremmer meg. Du har all rett til å gjøre det, og jeg beundrer deg for det.
Men jeg vil nødig være den som finner deg død. Så sterk er jeg ikke.
Du er mye sterkere enn du tror.
Uansett, jeg måtte prøve.
Jeg kan ikke svare deg nå, men jeg lover å tenke på det.
Akkurat nå er jeg for forvirret og skrekkslagen.
Det forstår jeg.
Det kom brått på,
og det er urovekkende.
Jeg skal finne noen.
- Jeg var ikke for brutal? - Nei da.
- Martha? - Hei, Ingrid.
Jeg har bestemt meg.
Kom inn.
Eieren er smykkedesigner.
Hun er en venn av meg, så jeg betaler ikke mye leie.
Man får inntrykk av at det er innredet med ting fra søpla.
Ikke alt.
Og det krever talent å plukke ting ut av søpla.
Du har ikke fått alt på plass. Vil du ha hjelp?
Nei.
Jeg gjør det senere.
Og likevel blir du med Martha.
Hun er helt alene, Damian. Ingen av vennene hennes vil hjelpe henne.
Og jeg var ikke førstevalget. Det er som om datteren ikke eksisterer.
I årene jeg var sammen med henne, fortalte hun meg aldri at hun hadde en datter.
Det er en trist historie. En fryktelig misforståelse.
Har du fortalt henne at vi har kontakt?
Nei...
Vi snakket om deg helt i alminnelighet.
- Hun har gode minner om deg. - Virkelig?
Forholdet vårt var for det meste fysisk.
Hun sto alltid på farten til å dra et sted,
så elskoven vår bar preg av at det hastet.
Som å ha sex med en terrorist.
Det føltes alltid som om det var siste gang.
- Hun setter deg høyt som elsker. - Og hva er din rangering?
Tenk at du fortsatt flørter med meg.
- Jeg mener det alvorlig. - Nei!
Det som er alvorlig, er Marthas situasjon.
Og du som er vettskremt for døden? Du har nettopp utgitt en bok om det.
Har du overvunnet redselen nå?
Nei.
Hei. Hvordan går det?
Bedre. Mye bedre etter at du sa ja.
- Er du hjemme? - Ja.
Jeg vanner plantene.
Jeg trodde du hadde noen som gjorde det for deg.
Jeg har det.
Men i dag følte jeg for å gjøre det, og jeg nyter det.
Ja vel. Bra.
Har du bestemt deg for hvor vi skal?
Det var derfor jeg ringte.
Det er nær Woodstock, rundt to timer fra byen.
Det ser fantastisk ut.
Det er litt dyrt, men anledningen krever det.
Vet du hvor lenge...
Jeg har leid det for en måned. Det burde gi meg mer enn nok tid.
En måned?
Blodverdiene mine er lave,
og jeg må ta en pause før jeg starter den nye behandlingen.
Og du er den eneste som vet at jeg ikke drar tilbake til sykehuset.
Jeg har ikke valgt en dato ennå.
Altså, du får aldri vite det uansett.
Men jeg er klar til å dra.
Jeg vil til og med si at jeg er utålmodig.
Jeg skal holde et foredrag nær Woodstock på Bard om to uker,
så vi kan ses.
Jeg tror ikke det er en god idé. Jeg vil være med Martha hele tiden.
Jeg ringer deg hvis jeg får muligheten.
- Du vil trenge en advokat. - Ja, jeg bør se etter en.
La meg hjelpe deg med det. Men jeg må informere dem.
I så fall, nei.
Dette er strengt hemmelig. Martha vet ikke at jeg har sagt det til deg engang.
Men hvis du trenger noe, må du si fra.
- Jeg er bekymret for deg. - Takk for det.
Ifølge dette kartet skal vi opp trappene for å komme inn i huset.
Ok.
Se på dette.
Har du sett noe så vakkert.
Mye vakrere enn på bildene!
Er det en ekte Hopper?
De hadde vel ikke latt det henge her. Det er en veldig god kopi.
Det ser ekte ut.
Hører du fuglene?
Er ikke det vidunderlig?
Og vi kan ligge i solen, som i maleriet.
Og nyte kveldsbrisen.
Går det bra?
Jeg er veldig glad.
- Kan jeg ta dette? - Selvfølgelig. Det er ditt hus.
Dette er litt lite. Jeg tar en titt nedenunder.
Jeg tar dette. Er det greit?
Helt greit!
Har du ikke noe imot at jeg ikke er i rommet ved siden av?
Jeg kan høre deg puste!
Og rope!
Ok!
Her er bagasjen.
- La oss pakke ut sakene dine. - Takk skal du ha, men jeg gjør det senere.
Du er ikke pleieren min, Ingrid. Du er gjesten min.
Ok.
Da går jeg og pakker ut tingene mine.
Martha?
Hva er det, vennen?
Du vil ikke tro det! Jeg har glemt den!
- Hva da? - Eutanasi-pillen!
- Jeg tok med alle de andre. Vi må tilbake. - Vi kan dra tilbake i morgen tidlig.
Nei, ikke i morgen! Vi må dra nå!
Jeg må være sikker på at jeg ikke mistet den eller forlagt den.
Og at det ikke bare er innbilning.
Ok.
Å kjøpe en pille til vil være veldig vanskelig.
Jeg har en venn som kjenner en matematiker som fant den på det mørke nettet.
Det hele er veldig snuskete, for ikke å snakke om totalt ulovlig.
Det er skremmende å vite at alt det finnes
rett bak dataskjermene våre.
Jeg føler meg som en forbryter.
Jeg trodde aldri jeg skulle komme tilbake hit.
Med den fantastiske horisonten.
Livet er fullt av overraskelser.
Ok, la oss sette i gang. Jeg begynner på kjøkkenet.
Vi skal finne den.
Prøv å tenke på de stedene du pleier å gjemme ting.
Dette er det første jeg har gjemt.
Det eneste jeg kan huske, er at jeg la den i en konvolutt.
Ja vel.
- Skal jeg begynne på kontoret ditt? - Ja, greit.
Hvor har jeg lagt den?
Herregud. Vi finner den aldri.
FARVEL
- Jeg fant en konvolutt. - Der er den! Hvor fant du den?
I skrivebordet. Det var en skuff med en nøkkel, og jeg åpnet den.
Hvordan kunne jeg glemme det? Lot jeg til og med nøkkelen stå i?
Du hadde sikkert tenkt å ta den i siste øyeblikk, men glemte det.
Tusen takk.
Det er en så merkelig følelse. Det er som å være her etter at jeg er død.
Uff, ikke si det.
Det er for tidlig å snakke om deg selv som et spøkelse.
- Jeg rydder opp litt før vi drar. - Takk for det.
Tilgi meg for alt dette bryet. Jeg er virkelig lei for det.
Det går bra.
For et fantastisk sted å komme tilbake til.
Dumme kjøleskap.
Trenger du hjelp?
Jeg klarte det.
Kanskje det at du lot pillen ligge igjen, var et slags tegn?
Kanskje du ikke er så klar som du tror.
- Jeg sa at du aldri skulle si det til meg. - Jeg husker ikke at du har sagt det.
Jeg tror jeg har sagt mange ting til deg. Det er problemet med cellegifthjerne.
Hukommelsen svikter, og jeg blir så lett distrahert.
Det fortsetter selv etter at behandlingen er ferdig, og det kan vare i årevis.
Jeg blir spart for det, i hvert fall.
Når jeg skriver...
Da jeg skrev,
måtte jeg korrekturlese tusen ganger.
Jeg kan ikke stole på dømmekraften min lenger.
Hvorfor stoler du på denne avgjørelsen, da?
Hvordan vet du at det ikke skyldes cellegiften?
Jeg la pillen i øverste skuff på nattbordet.
Hvis jeg glemmer det, noe jeg ikke tror jeg gjør, må du minne meg på det.
Og jeg vil helst ikke snakke om dette lenger.
Dette angår meg også, syns du ikke?
Jo da. Selvfølgelig.
Jeg legger igjen et signert brev til politiet hvor jeg forteller alt,
inkludert navnet på pillen og hvor jeg fikk den fra.
Navnet ditt vil ikke stå noe sted.
Du skal bare si at du ikke vet noe.
Stå fast på det.
Jeg vil ikke gi deg mer informasjon. Jo mindre du vet, jo bedre.
Og dette er viktig.
Jeg sover med døren åpen,
og den dagen du finner den lukket,
er dagen det allerede har skjedd. Det er et tegn. Døren lukket.
Jeg vet at dette er vanskelig.
Men ta det som om vi er på ferie.
Du kan skrive, vi kan komme og gå...
Jeg tror ikke jeg kan konsentrere meg.
Hvis jeg skriver, kan du plutselig dukke opp i historien, og det vil jeg ikke.
Nei. Det kan komplisere livet ditt hvis politiet begynner å undersøke.
- Jeg skal ikke gjøre det. - Vent til jeg er død.
Herregud! Kan du la være å si "vent til jeg er død"?
Jeg lover.
Jeg må finne et treningssenter her som jeg kan gå på et par dager i uka.
Bare jeg spiser, og jeg vil ikke gå opp fem kilo mens du svinner hen.
Gi meg en sjanse. Jeg tar deg igjen.
Se, jeg spiser.
Jeg har så å si holdt døden i hendene.
Jeg hadde aldri forestilt meg at det ville være noe så lett.
Martha?
- God morgen. - God morgen!
Jeg lager frokost. Vil du ha toast?
- Nei, bare litt kaffe. - Forsyn deg. Den er ferdig.
Vi har juice, frukt, alt hva du vil ha.
Oppførselen min i går var helt uakseptabel.
Jeg har full forståelse for at det drev deg til vanvidd.
Men i min nåværende tilstand kan jeg ikke love noe.
Så, bare i tilfelle...
Jeg har lagt et lett beroligende middel i denne skuffen.
Og hvis jeg blir uutholdelig, tar du bare en til å slappe av på.
Den kunne jeg ha trengt i går kveld.
Du er noe for deg selv, Martha. Det er du virkelig.
Jeg har laget en handleliste. Det er noen ting vi trenger.
Skal jeg kjøpe noe til deg?
Tror ikke det.
Vil du bli med til butikken?
Kanskje en annen dag. Det er så deilig her.
- Jeg vil helst bli, hvis det er greit? - Ja, selvfølgelig.
Jeg har funnet et treningssenter i nærheten.
Så fint. Jeg synes det er en veldig god idé.
Ja, men da...
Jeg har med telefonen hvis du trenger noe.
Takk, kjære.
Hei. Er det mulig å få bruke treningssenteret i dag?
- Er du medlem? - Nei. Jeg er bare på besøk.
Hvis du bruker en av våre personlige trenere, trenger du ikke være medlem.
- Greit. Da gjør jeg det. - Du vil like Jonah. Vent og se.
Takk.
Har du lyst til å varme opp med steps?
- Ok. - Går det bra?
Kan du klare dette i 30 sekunder?
- Ja visst. - Ok, prøv.
Da er vi i gang. Ok, fint.
Fokuser på beinet ditt. Og hvis du kan, beveg armen for hvert trinn.
Det var det.
Fint. Du er ganske sterk, unge dame.
- Jeg er i hvert fall andpusten. - Vi kan gjøre andre variasjoner.
For eksempel sånn. Frem og tilbake.
Eller du kan hoppe på den og gå venstre og høyre, tilbake og opp.
Prøv en runde til.
Bra.
Fokuser på kjernen.
Og pust.
Pust inn og pust ut.
Perfekt. Én gang til.
Er alt i orden?
Når kroppen er i god form, tar det lenger tid å dø.
Når døden kommer, vil sinnet forsvinne, men kroppen fortsetter å kjempe.
Hjertet banker "nei" med hvert slag.
Tja... desto større grunn til å passe på seg selv.
- Jeg bor sammen med en venn som er døende. - Så leit.
Kom. La oss sette oss.
Kom hit.
Er det noe jeg kan gjøre?
Skulle ønske jeg kunne gi deg en klem.
Men vi får ikke røre klienter lenger på grunn av søksmålene og... sånne ting.
Og det er et problem,
for det er vanskelig å rette på folks holdning med ord alene.
Berøring er så viktig.
Det er en absurd og inhuman verden.
Jeg tror ikke det blir bedre med det første.
Men takk, jeg føler meg omfavnet.
Jeg hadde tenkt å lese denne boken.
Er det ikke en herlig tittel? Erotic Vagrancy.
Vil du kjøpe den?
Jeg får ikke tid til lese den ferdig.
Jeg liker måten de er organisert.
Se.
Martha Gellhorn.
The View from the Ground.
Hun skrev at du bare virkelig elsker én krig.
Etter det gjør du bare din plikt.
Hvilken var din?
Uten tvil Bosnia.
Det bosniske folkets kamp for å overleve mot en fullt utstyrt hær
stjal hjertene til alle oss som var vitne til utryddelsen.
Det er veldig få kvinnelige krigskorrespondenter.
Krig er en manneting.
Du må bli en av gutta,
og det var aldri et problem for meg. Jeg har alltid levd som en mann.
Jeg tror faktisk at det Michelle virkelig savnet,
var å ha en morsfigur i livet sitt.
Og akkurat det må jeg innrømme at hun hadde rett i.
Ikke vær så hard mot deg selv.
Du, se hvem som kommer til byen! Festens midtpunkt!
"Hvor ille kan det bli? Hvordan navigere i det urbane livet med integritet."
Har du lyst til å dra?
Nei, jeg har hørt det alt, og det holder. Vi har alle våre personlige profetier.
- Er det så fælt å være sammen med meg? - Nei, jeg mente ham, foredragene hans.
- Global krise, klimaendringer. - Ja.
Hei.
Jeg elsker frisyren din.
Bra.
Når marerittene strømmer på,
tenker jeg på alle mennene jeg har elsket.
Det høres ut som en sang.
En god en.
Selv om det bare var for én kveld.
Jeg tenker noen ganger på Damian.
Jeg tror fortsatt sex er den beste måten å avverge dystre tanker om døden på.
Som de spanske karmelittene.
Kriger gjorde meg promiskuøs, Ingrid.
Bra.
Har du fortsatt kontakt med ham? Damian.
Av og til.
"Hvor ille kan det bli?"
Tja...
Mye verre enn du tror, kjære Damian.
Hei.
Går det bra?
Jeg prøvde å skrive.
Jeg kan ikke.
I denne krigen er jeg ikke i stand til å skrive noe som helst.
Hva med å lese? Du elsket å lese.
Jeg har prøvd.
Jeg har prøvd å lese noen av favorittforfatterne mine.
Men magien er borte.
Jeg snakker om Faulkner
og Hemingway.
Jeg kan ikke konsentrere meg.
Tankene mine flyr ut i intet.
Hvis du er for sliten, kan jeg lese for deg.
Det er ikke bare det å lese, gleden er borte.
Det er vanskelig å vite hva man skal fokusere på nå.
Jeg har veldig lite tid igjen, og jeg vil ikke kaste den bort.
Ok.
Hva med musikk?
Jeg kan bare høre på fuglesangen.
Heldigvis gir de oss en serenade hver dag.
Musikk desentrerer meg.
Den kommer inn mellom meg og det jeg driver med, om det bare er å tenke.
Kanskje cellegiften påvirker hørselen min.
Å, kjære deg.
Jeg har blitt redusert til veldig lite av meg selv.
Jeg lengter etter fred i kropp og sinn.
Og å bare snakke når minnene overvelder meg.
- Snakker jeg for mye? - Nei. Snakk så mye du vil.
Jeg elsker å høre på deg.
Hva skjer? Hva er i veien?
Døren din var lukket, så jeg trodde du...
Å, unnskyld.
Jeg åpnet vinduet, og trekken må ha lukket den.
Å, fy søren.
Er det riktig å være sint på meg fordi jeg fortsatt lever?
Tenk på det som en prøve.
Nå vet du hvordan det blir.
Du vet hva du vil føle.
Du må ta noen telefoner og gjøre alt det vi har snakket om.
Du ante ingenting, og vi var på ferie...
Vær så snill, hold opp!
Greit.
BREV FRA EN UKJENT KVINNE
Skal vi ta kvelden?
Eller vil den unge damen fortsette å se film?
Sa du at de har The Dead?
Eller har jeg drømt det?
Ja, de har den. Vil du se den?
Ja takk.
Nå skal vi se...
Her.
Ja, avisene har rett.
Det snør over hele Irland.
Den legger seg over de mørke, sentrale slettene
og de bare åsene.
Den daler stille på Bog of Allen
og lenger vestover. Den daler stille
ned i de mørke, opprørske Shannon-bølgene.
En etter en blir vi alle skygger.
Snøen daler.
Den daler på den øde kirkegården der Michael Furey ligger begravd.
Daler stille gjennom universet
og daler stille,
som nedstigningen mot deres siste hvile,
på alle levende og døde.
Hører du dem?
Det er blitt dag...
...og du lever.
Dette orker jeg ikke. Dette er tøffere enn jeg trodde.
- Jeg tror jeg må sette meg. - Ja, la oss sette oss her borte.
Her, la meg hjelpe deg.
Jeg har deg. Sånn, ja.
Sånn.
Ok.
- Det var bedre. - Bra.
Før jeg kom hit, skrev jeg et nytt testamente.
Kan vi la være å snakke om det nå?
Jeg etterlater leiligheten og alt i den til Michelle og deg.
Jeg fant krigsdagbøkene dine i skrivebordet ditt.
Hva skal vi gjøre med dem? Er det greit om jeg leser dem?
Selvfølgelig kan du lese dem.
- Kan jeg fortelle historien din? - Du kan gjøre hva du vil.
Jeg vil ikke være her.
- Kan jeg si det? - Nei.
Ok.
La oss ikke snakke om dette nå, ok?
Greit, vi ses der. Ha det.
Kjære Ingrid.
I dag er det en så vakker dag at det føltes som...
Hei.
- Går det bra? - Ja.
Denne brisen er deilig.
Vær forsiktig, den er litt kald.
Hvis du ikke trenger meg, går jeg på trening.
- Men jeg kan bli hvis du vil. - Nei, jeg vil ikke være kjip.
Du er ikke kjip. Du har oppført deg pent.
Har du snakket med treneren din om meg?
Det kom på tale.
Jeg snakket om å være i god form, og hjertet som slår for å overleve.
Alt det du snakket om på sykehuset.
Han så på meg som om jeg var gal,
så jeg sa at jeg hadde en syk venn. Det er alt.
Bare husk at du ikke vet noe om noe.
Kom, gi meg et kyss.
- Er det greit? - Ja.
- Hei. - Hei.
Jeg løy for henne. Det liker jeg ikke.
- Du må øve. - På å lyve?
Ja. Offisielt vet du ingenting om Marthas planer.
Nei.
Jeg har funnet en advokat, i tilfelle du trenger en.
Takk. La oss ikke snakke om dette nå.
Hvordan gikk foredraget?
De var ikke så glade for at jeg ikke tok imot spørsmål.
Til slutt
begynte folk å mumle, og noen kalte meg en feiging.
Det plager meg ikke.
Jeg har brukt altfor mye tid på å bry meg om omdømmet mitt, og til hvilken nytte?
Hva gjør du med all tiden du har vunnet? Gjør du mer av det du liker?
Jeg må innrømme at min interesse for ting har minket med alderen.
Martha sa det samme for et par dager siden.
- Det er få ting som hun har glede av. - Jeg forstår.
Men du er ikke syk.
Nei, men jeg føler det samme, spesielt etter pandemien.
Jeg går ikke på kino eller hører på musikk.
Jeg leser mye, men bare om emner som har med foredragene mine å gjøre.
Går du på gallerier? Du pleide å elske det.
Da vi var sammen, gikk vi alltid og snakket om hvor mektig kunsten er.
Liker du det fortsatt?
Selv om alle poeter i verden skrev et dikt om klimakrisen, vil det ikke redde et tre.
- Så du er fortsatt interessert i trær. - Og også sex.
Da står det ikke så verst til.
Da jeg var ung
og det gikk en dag uten sex, var det noe som manglet.
Jeg husker det.
Jeg er ikke nostalgisk,
men jeg savner kveldene da vi drakk
og tok dop, hadde sex.
Det avledet oss ikke fra hovedformålet i livet.
Du drakk og tok dop. Mer enn jeg gjorde i hvert fall.
Tja, du oppførte deg som om du var like dritings som oss andre.
Men du var en viktig del av laget.
Helt til du gikk lei og dro for å oppdage Europa.
Har du lyst til å snakke om det?
Fortell meg om foredraget ditt.
Jeg har nok blitt litt av en monoman.
Sønnen min snakker ikke til meg
fordi jeg sa jeg var forferdet over at kona hans venter et barn til.
Han har gitt meg besøksforbud av frykt for spontanabort.
- Hvordan kunne du si sånt? - Det er deres tredje barn!
Og hva er det neste logiske alternativet? Skal folk begynne å ta livet av seg?
Folk bør være klar over tilstanden til planeten de lever på.
Dette er kanskje ikke det beste temaet for deg.
Du bor med en døende kvinne i en verden som også kjemper for sitt liv.
Tror du virkelig situasjonen er så desperat?
Ja. Les om forskningen og se hvordan verden håndterer det.
De slipper ut mer CO2 enn noen gang før.
Før eller senere, og jeg er redd det blir før,
vil alt dette gå til helvete.
Ingenting vil fremskynde planetens undergang mer
enn nyliberalismens overlevelse og ytre høyres fremvekst.
Og begge marsjerer nå side om side.
Beklager, jeg ville ikke gjøre deg nedtrykt,
men dette opprører meg.
Du kan ikke fortelle folk at det ikke er noe håp.
Det er tragisk.
Og det er kanskje usympatisk av meg å si det,
men jeg har mistet all tillit til at folk gjør det rette.
Hver dag forventer jeg å finne Marthas lik i sengen hennes,
men det hindrer meg ikke i å nyte hvert minutt med henne, tvert imot.
Jeg lærer av henne, og det burde du også.
For det er mange måter å leve i en tragedie på.
Selvfølgelig er det smertefullt,
men jeg tåler det.
Og jeg prøver å glede meg over livet på samme måte som hun gjør,
og med den samme takknemligheten.
Det siste jeg trenger, er en tale som din.
Jeg har alltid beundret deg for det.
Hva da?
Du er en av de eneste som kan lide uten å få andre til å føle seg skyldige.
- Tror du det går mye lenger tid? - Nei, det skjer snart. Når som helst nå.
Du må være forberedt. Jeg kjenner politiet.
De vil spørre deg om alt mulig og grave i forholdet deres som åtseletere.
- Du trenger et slags mentalt manuskript. - Ja, jeg har tenkt ut et.
Bra. Vær sterk og hold deg til historien din.
Og når det skjer, bør du ringe politiet før du ringer meg.
Jeg må ringe datteren hennes før jeg ringer deg.
Greit, men vær forsiktig med hva du sier til henne.
Jeg måtte fortelle advokaten om situasjonen.
Hvorfor må vi gjennom alt dette, som om vi er forbrytere?
Kan ikke de døende få avslutte livet med verdighet?
Det kan de, når vårt vaklende helsesystem kollapser helt.
Martha?
Kjære Ingrid.
I dag er det en så vakker dag
at det føltes som det rette øyeblikket å dra.
Det beroliget meg at du ikke var på rommet nede,
selv om det var tanken.
Men du vet at jeg alltid improviserer.
Og jeg er nesten glad for at mens jeg sovner inn på solsengen,
er du ute i verden og opplever noe annet enn min død.
Ingen vil kunne anklage deg for medvirkning.
Du har støttet meg så mye som et menneske kan støtte et annet.
Ring datteren min og si at jeg er lei for det.
Og takk, kjære.
Martha.
Jeg skal gjøre alt du vil.
Vi spiste middag, og så så vi en Buster Keaton-film.
Det har jeg fortalt.
Og du la ikke merke til noe rart, noe som fikk deg til å mistenke...
- Prøv å huske. - Ja, vi hadde det gøy.
Det var ingen tegn? Ingenting hun sa?
Vi sa god natt, og så gikk jeg opp
og leste en bok som Martha hadde anbefalt.
Erotic Vagrancy. Den handler om Elizabeth Taylor og Richard Burton.
- Kjenner du den? - Nei.
Martha og jeg syntes den var morsom.
Prøv å svare på spørsmålene mine.
Hva gjorde du morgenen etter?
Jeg spiste lunsj med en venn.
Da jeg kom tilbake, ropte jeg på henne, og da hun ikke svarte,
gikk jeg til soverommet hennes. Men hun var ikke der.
Så jeg gikk ut i hagen, og det var da jeg så henne.
Først trodde jeg hun lå og sov på solsengen.
Men så ble jeg redd, og ringte ambulansen.
Den kom fort, men det var ingenting ambulansearbeiderne kunne gjøre.
Ingen kjøper en sånn pille hvis de ikke tenker på selvmord eller drap.
- Men du visste ikke noe om dette? - Om hva da?
At hun var i besittelse av dette ulovlige stoffet?
Nei. Hun tok smertestillende medisiner i form av plaster og piller, men hun...
Hun fortalte meg aldri detaljene.
Siden dere var så gode venner, er det rart at hun ikke sa noe til deg.
Du kan ikke bare gå inn på et apotek og kjøpe denne pillen.
Den er vanskelig å få tak i.
Jeg tror at da hun leide huset,
visste hun allerede hva hun skulle gjøre.
Det er mulig, men hun sa ingenting til meg.
Hun var utslitt etter behandlingen
og ville vente før neste runde med cellegift.
- Hun var ikke typen som ga opp. - Klaget hun ikke?
Sa hun ikke noe som fikk deg til å ane
at nå var det slutt? Det var et stort ansvar.
Hun klaget noen ganger.
Hva klaget hun på? Hva sa hun?
Hun hadde mistet konsentrasjonsevnen.
Hun kunne ikke lese eller skrive, for eksempel.
Bare overleve.
Det er vanskelig å tro at hun ikke sa noe som fikk deg til å mistenke slutten.
Det var tydelig å se at hun var veldig syk,
men hun ville ta ferie før hun dro tilbake til sykehuset. Dette har jeg sagt.
Vi snakket også med noen av Marthas nære venner.
Historiene deres stemmer overens med din vitneforklaring.
Men en av dem, Stella Byrne, fortalte at etter endt cellegiftbehandling
hadde Martha spurt henne om å bli med til et hus på landet
hvor hun hadde tenkt å begå selvmord.
Hun ba henne om, og jeg siterer:
"være i rommet ved siden av."
Og venninnen hennes nektet.
Jeg var ikke i rommet ved siden av, jeg var i rommet nede.
Da jeg fortalte Mrs. Byrne om selvmordet, ble hun ikke overrasket.
Det er et annet ord for det Martha gjorde, som heter eutanasi.
Kall det hva du vil, men for meg er det vennen din gjorde, en forbrytelse.
Og som politimann, som menneske og som troende
er jeg sterkt imot at noen begår en forbrytelse.
Det gjelder også medvirkning til en.
Damian, kan du komme til politistasjonen? Dette tar aldri slutt.
Hvordan forklarer du at din venn Martha var så tydelig overfor Mrs. Byrne,
men ikke fortalte deg noe?
Jeg sier ikke et ord til.
Hvis jeg er arrestert, så si meg grunnen. Ellers venter jeg ute på advokaten min.
Hva fikk deg til å tro at du trengte en advokat?
Spør vennen din. Han var vitne til avhøret.
Jeg tror du lyver.
Du er typen som ikke ville sagt nei
hvis en venn ba deg om hjelp til å begå selvmord.
La henne gå.
Hei.
- Hei. - Hei.
- Hvordan går det? - Det går bra.
Dette er advokaten min, Sarah.
- Hei. Hyggelig. - Takk for at du kom.
Selvfølgelig. Er det noe jeg bør vite om avhøret?
- Han behandlet meg som en morder. - Du var jo med meg.
- Han er sikker på at jeg er involvert. - Ok, men...
Han har snakket med en venn av Martha som hadde nektet å hjelpe.
Og avhøret ble sikkert tatt opp.
Og denne politibetjenten var vitne til alt.
Du kan komme inn nå.
Jeg går inn alene. Jeg er advokaten hennes.
Bare rolig, dette er veldig opplagt.
- Takk for at du kom. - Bare hyggelig.
For en drittsekk! Jeg har aldri blitt behandlet slik før.
Han er dessverre en religiøs fanatiker, men bare rolig. Jeg sender inn en klage.
Tusen takk for alt.
Du må være tilgjengelig de neste 48 timene til rettsmedisinerne har gjort sitt.
- Jeg ba dem ringe meg om nødvendig. - Har du all informasjon du trenger?
Ja, fra Damian.
Bare ring hvis noe dukker opp, ok? Jeg drar tilbake til kontoret.
- Jeg kondolerer. - Takk.
- Takk, Sarah. - Ha det.
- Tenk at Stella fortalte ham det. - Hun ble presset.
De har Marthas datamaskin og mobil. Vet du om de snakket sammen?
Nei. Hun fortalte ikke meg noe.
Hva vil du gjøre?
Jeg må tilbake til huset og pakke tingene til Martha.
Beklager.
Hallo?
Ja, det er meg.
- Det er Michelle. - Marthas datter?
Ja, selvfølgelig. Nei, du kan bare komme.
Jeg er på vei dit nå. Jeg sender adressen.
Greit, vi ses snart. Ha det.
Jøss.
Jeg drar tilbake til byen.
Si fra når du er tilbake, så hjelper jeg deg med flyttingen.
Takk for alt.
Og du må fortelle meg hvordan det gikk med Michelle.
Det skal jeg.
- Jeg ringer deg, ok? - Greit. Pass på deg selv.
Hei, jeg er Michelle.
Jeg er Ingrid.
Hei.
La oss gå inn.
Ja.
Stig på.
- Vil du se rommet til moren din? - Ja, gjerne.
Det er rett ned i gangen.
Jeg har laget kaffe. Vil du ha litt?
Jeg har te også.
Nei, kaffe er flott. Takk.
Vær så god.
- Har hun fortalt deg om meg? - Selvfølgelig.
Og hun sa at du var lei deg for at du aldri har møtt faren din.
- Så hun fortalte deg om faren min? - Ja.
Syns du ikke hun skulle ha hjulpet ham da han kom hjem fra krigen?
Hun hjalp ham så godt hun kunne.
Faren din var alvorlig skadet.
Han ville flytte til en annen by og starte et nytt liv.
Planene hans inkluderte aldri deg eller Martha.
Moren din aksepterte at forholdet var slutt.
Hun så hvor skadet han var, og ga ham et lindrende kyss.
Og kysset utviklet seg til noe mer.
Og du er resultatet av det øyeblikket.
- Moren min fortalte meg aldri noe om det. - Det er vanskelig å forklare til et barn.
Hun kunne ha sagt det senere.
Da var avstanden mellom dere så stor at hun følte det ikke var mulig.
Hun var tenåring med livet foran seg.
Faren din flyttet til San Diego og tok aldri kontakt med deg.
Ingrid...
Tror du jeg har tatt helt feil angående Martha?
Du var urimelig.
Men ingen kan klandre deg for å ville vite hvem faren din var.
Det er en trist historie. Det var veldig vondt for dere begge to.
Ikke vær så hard mot deg selv. Martha var ikke en perfekt mor.
Nei, det var hun ikke.
- Kan jeg bli her i natt? - Ja, selvfølgelig. Dette er din mors hus!
Kjære Martha. Jeg tenkte du ville vite
at jeg har kommet tilbake til huset i skogen for å samle tingene dine.
Datteren din kom for å treffe meg.
Jeg skjelver ennå.
Hun ser akkurat ut som deg.
Hun spurte om hun kunne bli og sove i sengen din,
og selvfølgelig sa jeg ja.
Jeg tror din død har brakt henne nærmere deg.
Jeg trodde aldri jeg skulle arve henne,
selv om det bare er for en dag.
Huset er fylt med deg.
Da jeg kom inn, etter å ha snakket med politiet,
var det første jeg så, døren til rommet ditt.
Og den sto åpen.
Og jeg sa til meg selv: "Hun lever."
Jeg kom ut hit for å høre på fuglene.
Moren din pleide å stå opp på denne tiden,
ved daggry, og legge seg akkurat der.
Se, det snør.
Snøen daler.
Den daler ned på det forlatte bassenget vi aldri brukte.
Den daler ned på skogen
der vi gikk, og du lå utslitt på bakken.
Den daler ned på datteren din og meg.
Den daler ned på de levende og de døde.
Tekst: Trine Borg